Mi köze Donald Sutherlandnek a vietnámi háborúhoz?
![GettyImages-2154858248](https://kep.index.hu/1/0/5725/57251/572511/57251127_e8266ec0db9876271bb97b039f16b4ef_wm.jpg)
További Külföld cikkek
-
Matteo Salvini szerint a szólásszabadságot veszélyeztetné az X bezárása az Európai Unióban
- Perverznek tartotta a színházi előadást, majdnem megverték beszólása miatt a szlovák államtitkárt
- Az olaszországi börtönökben pattanásig feszült a helyzet
- Milliárdos iparmágnás tűnt el a szicíliai luxusjachtbalesetben
- Sulyok Tamás: fontos Németország és Magyarország egymáshoz való viszonya
Az előadás címe hivatalosan azt jelentette, hogy „Free the Army”, vagyis „szabadítsuk fel a hadsereget”, de a katonák hajlamosak voltak az első betűt az angol nyelv f betűs szavával (magyar nyelven ez a kifejezés b betűvel kezdődik) feloldani. A műsort kilenc hónap alatt több tízezer aktív szolgálatot teljesítő katonának adták elő az Egyesült Államokban és külföldön – írja a Foreign Policy hasábjain Lindsay Goss, a Melbourne-i Egyetem színháztörténésze és a F*ck the Army! Hogyan állították színpadra katonák és civilek a vietnámi háborút lezáró GI-mozgalmat című könyv szerzője.
A Sutherland 88 éves korában, júniusban bekövetkezett halála után készült nekrológok közül sokan megemlítik háborúellenes aktivizmusát; a legtöbb cikk ebben a témában ezt az FTA Show-ban való részvételével azonosítja. Arról azonban, hogy mi is volt az FTA Show, egyik sem mond sokat – valószínűleg azért, mert nem igazán tudják.
És hogyan is tudhatnák? A rövid életű politikai színházi projektből lett alacsony költségvetésű dokumentumfilmet (FTA!) 1972-ben, alig néhány nappal a bemutatója után, valószínűleg a Fehér Ház közbenjárására, eltávolították a mozikból. Legalábbis ezt állította a film rendezője, Francine Parker, néhány évvel azelőtt, hogy 2009-ben először újra kiadták a FTA!-t. Az újrakiadás előtt és után évekig szinte senki sem látta a filmet; csak nemrégiben tették végre újra feldolgozva a streamingszolgáltatókon elérhetővé.
Egy olyan kedvelt színész karrierjében, akinek legismertebb szerepei – Sólyomszem Pierce-től az M*A*S*H-ban az elnökig Az éhezők viadala című filmben – az elmúlt hat évtized mindegyikéből származnak, az FTA! érthető módon egy elfeledett relikvia. A filmre való alaposabb odafigyelés azonban rávilágít, hogy Sutherland aktivizmushoz való hozzáállása több szempontból is tükrözte az alakításhoz való hozzáállását.
Sutherland sok szerepet játszott az FTA Show-ban, ezek közül sokat láthatunk a filmben, amely a csoport hawaii, Fülöp-szigeteki, okinavai és japán turnéját mutatja be. Az egyik jelenetben egy durva és mogorva tiszt, aki fél a saját embereitől; egy másikban a Red és Red sportkommentátor duó egyik fele, aki a 101. légideszant és a Vietkong összecsapása közben a főszerepet játssza (az amerikaiak számára katasztrofális eredménnyel). A légierő simulékony beszédű kapitányaként elcsábítja Fonda naiv WAF-ját („nő a légierőben”) azzal az elképzelésével, hogy a világot „biztonságossá teszi a demokrácia számára”. Egy jelenetben, amely a Pace bázison történt lázadás valós esetén alapul, ahol 1971 októberében a katonák megtagadták a parancsot, hogy járőrözni menjenek. Ő itt egy engedetlen katona, aki tökéletes pléhpofával mondja tisztjének: „Szívesen segítenénk, de nem tudunk”.
Mivel az FTA! egy dokumentumfilm, Sutherlandből sokat látunk a színpadon kívül is.
Itt különösen találónak tűnik a színész „kaméleonszerű” jellemzése – ő olyan alakváltó, aki képes megtestesíteni a legkülönfélébb karaktereket, de azt is tudja, hogyan kell eltűnni, hogyan kell a figyelmünket valaki vagy valami másra irányítani. A színházi világban ezt úgy hívják, hogy „dobni a fókuszt”, és ez a szerep legalább olyan fontos, mint bármelyik másik, amelyet Sutherland játszik a filmben, mert a színpadi előadás a filmben valójában csak ürügy a GI-mozgalom dokumentálására. A legemlékezetesebb felvételek némelyike a néző katonákkal készült, akik helyesléssel reagálnak az engedetlenség megrendezett jeleneteire, valamint az elégedetlen és radikalizálódott szolgálati tagokkal készített interjúk – ők megosztják azokat az okokat, amelyek miatt ellenzik a háborút.
Az egyik jelenetben egy katona elárulja, hogy valójában nukleáris fegyvereket szállítanak amerikai hajókra Japán felségvizein belül, Richard Nixon akkori amerikai elnök ellenkező állításai ellenére. A film ellentmond a Nixon-kormányzat legerősebb fegyverének, amelyet a háborúellenes tüntetőkkel szemben bevethetett: annak az állításnak, hogy a háborút ellenezni azt jelenti, hogy a háborúba küldött katonák ellen vagyunk. Nem csoda, hogy a Fehér Ház le akarta tiltatni a filmet.
Az, hogy a színpadi előadás Sutherland aktivizmusának elsődleges példája, azért különösen figyelemreméltó, mert soha nem ez volt a legfontosabb példa, amit Fondával hoztak összefüggésbe, akinek az FTA-ban való részvétele nélkül valószínűleg Sutherland sem lett volna ott. Fonda rendszeresen beszélt GI-kávéházakban és veterán háborúellenes összejöveteleken 1970-ben, és ugyanezen év szeptemberében Sutherland is csatlakozott hozzá.
Fonda munkáját a GI-mozgalom támogatásában végül háttérbe szorította 1972-es hírhedt észak-vietnámi látogatása. Fonda aktivizmusának ebben az időszakban a közvélemény által „katonaellenesnek” tartott megítélése sokban összefügg azokkal az állításokkal – bármennyire alaposan is megcáfolták már –, hogy ő okozta az amerikai hadifoglyok megkínzását. Ennek ugyancsak köze van a GI-mozgalom kitörléséhez a korszak aktivizmusának ismert történeteiből.
Sutherland 1971-ben úgy állt egy színpadon Fondával, és kiabálta, hogy „Bassza meg a hadsereg!”, hogy ez nem fenyegette a karrierjét. De mit árul el az ő részvétele arról a történelmi pillanatról, és talán a miénkről is?
A rövid válasz az, hogy Sutherland részvétele az FTA Show-ban a szolidaritás olyan megnyilvánulását tükrözi, amelyet gyakran nehéz távolról észrevenni, pontosan azért, mert megpróbálja felhívni a figyelmünket valaki vagy valami másra, ami még nem látható – ez a figyelemfelkeltés gyakorlata. Egy hosszabb válasz szerint a show politikai és történelmi jelentősége – amelyet Sutherland részvétele csak még inkább segít meglátni – abban rejlik, hogy nyomon követhetjük azt a mélyreható átalakulást, amelyen átment a show 1971. március 14-i bemutatójától kezdve az észak-karolinai Fayetteville-ben, a Fort Bragg melletti Haymarket Coffeehouse-ban, a kaliforniai, washingtoni, texasi és idahói előadásokon át egészen addig a végső formáig, amelyet ugyanazon év novemberében és decemberében a csendes-óceáni térség színpadain öltött.
Spirit of the sixties
A Haymarket Coffeehouse-ban tartott első előadás reklámja szerint a műsor „csak szórakozás” volt, politikai vonal nélkül.
A műsor felépítése nagyjából Bob Hope éves karácsonyi turnéinak formátumán alapult, és tükrözte a híres vendégektől való függőséget, valamint a komikus jelenetek és zeneszámok keverékét. Dick Gregory komikus és aktivista kivételével az eredeti szereplőgárda fehér volt, Fonda és Barbara Dane népdalénekesnő kivételével kizárólag férfiak alkották. Hope műsorához hasonlóan a szereplőgárda és a tartalom is tükrözte a közönség feltételezett viszonylagos homogenitását, ha nem is demográfiailag, de ideológiailag, mivel a fekete katonák felülreprezentáltak a harci egységekben. A műsor távol tartotta magát a faji megkülönböztetésre való nyílt utalástól, és bár többnyire elkerülte a Hope rutinjainak explicit szexizmusát, de nem is foglalkozott vele.
Hét hónappal később, amint azt a film is dokumentálja, az FTA Show már fajilag sokszínű, férfiakból és nőkből egyaránt álló szereplőgárdával rendelkezett: Holly Near, Paul Mooney, Michael Alaimo, Len Chandler, Rita Martinson és Pamela Donegan, valamint Fonda és Sutherland. Nina Serrano és Robin Menken új szkeccsei egy fiatal WAF szemszögéből örökítették meg a szolgáló katonák tapasztalatait, akit Fonda alakított, és akinek így a saját tapasztalatait – különösen a szexizmust – is sikerült bemutatni.
Az új zeneszámok nemcsak a háborút, hanem a háborúból profitálókat is vádolták („Semmi sem lehet szebb, mint Indokínában pénzt keresni!”); egy másikban egy feminista kritikai sorban robbanékonyan hirdették: „Elegem van abból, hogy a szemetek kicsesznek velem!”. Megint mások a fekete szolgálati tagok tapasztalatainak adtak hangot. Az egyik jelenetben pedig okinavai zenészek adnak elő egy dalt, amelyben elítélik az amerikai hadsereg folyamatos jelenlétét a szigeten. Míg egy manilai előadás után tanúi lehetünk egy filippínó aktivisták és amerikai katonák közötti vitának, amely arról szólt, hogy pontosan kinek is használ az amerikai katonai jelenlét a Fülöp-szigeteken.
Rövid létezésének végére tehát az FTA Show nemcsak a vietnámi háborút vádolta meg, hogy honnan indult, hanem az imperializmust, a militarizmust, a szexizmust, a rasszizmust és azt az társadalmi szerkezetet is, amely a munkásosztály gyermekeit úgy küldte a halálba, hogy a pontos okokat már nem is tudták megmondani.
Az út azonban, amely az FTA-t idáig juttatta, nem volt zökkenőmentes. Sutherland végig kitartott az FTA feminista leszámolásának nevezhető időszakában is, de a műsor kezdeti fayetteville-i sikerében és a többi hazai turnéban is részt vevők többsége a nyár folyamán végleg kivált a csoportból, mert elidegenedett az arra újonnan jellemzővé vált harciasságtól.
A szerző soha nem beszélt Sutherlanddel az FTA-ban való részvételéről, de bármi is volt annak az oka, és annak ellenére, hogy egyedül maradt az első előadáson szereplő fehér hírességek közül, ő mindvégig kitartott. Talán a Fondához fűződő romantikus kapcsolata volt az oka, de az is lehet, hogy egyszerűen a szerep iránti elkötelezettsége, amelyet civilként, a GI-mozgalommal szolidárisan eljátszani jött – elkötelezettség arra irányulóan, hogy „dobja a fókuszt”.
(Borítókép: Donald Sutherland és Jane Fonda a Los Angeles-i Dorothy Chandler Pavilionban 1972. április 10-én. Fotó: Michael Ochs Archives / Getty Images)