A Hemző Károly Alapítvány Kuratóriumából álló zsűri – Lajos Mari, Hemző Károly özvegye, Salvarani Zsófia, a művész nevelt lánya, valamint Korniss Péter és Bánkuti András fotográfusok és az alapítvány titkára, Szarka Klára kurátor – több, szinte egyenértékűen nívós finalista közül választotta ki Ruprech Juditot a díjra.
Az alapítvány által felkért szakemberek – Bácsi Róbert László, Kocsány Kornél, Somosi Rita, Szigeti Tamás és a tavalyi győztes, Mónus Márton – ezúttal nyolc fotográfust jelöltek a 35 év alatti alkotók számára meghirdetett pályázaton, a nyertesen kívül Melegh Noémi Napsugár, Sivák Zsófia és Zoltai András jutott a finalisták közé.
A zsidó származású Nicolás Muller a második világháború kirobbanása előtt szülőhazájában, Magyarországon élt, első fényképezőgépét 13 évesen kapta. Ettől kezdve megszállottan fényképezett, meghódítani és rögzíteni akarta a körülötte lévő emberi világot.
A fotográfiáin az élet reménytelen nehézségeit megörökítő Muller megkapó érzékenységgel ábrázolta az átlagembert, a parasztokat, gyerekeket, dolgozó nőket – tette mindezt a világháborúk utáni lehangoló, ugyanakkor varázslatos környezetben: Magyarországon, Franciaországban, Portugáliában, Marokkóban és Spanyolországban.
Nicolás Muller mindig is törekedett egy, a legjobb száz fotográfiájából álló válogatás létrehozására, de kiderült, sokkal több erre érdemes képet készített. 2015-ben, a madridi Muller Stúdió bezárásakor Nicolás Muller lánya, Ana Muller ráakadt egy rég elfeledett, háromezer negatívot tartalmazó dobozra, majd úgy döntött, hogy a kiadatlan képek jelentős részét a nagyközönség elé tárja.
A Mexikó északi részén, Chihuahuában élő mennonita közösség múltja több mint száz évre tekint vissza. Amikor elődeik megérkeztek, mezőgazdasági termelésre alkalmas területet kerestek, ahol a világtól elzárva élhettek és zavartalanul gyakorolhatták vallásukat. Életük végtelenül egyszerű, nem használnak villanyt, így internet sincs. A közösség magát tartja el abból, amit megtermel és elad, legfőképp kukoricát, chilit, hagymát és gyapotot.
A modern technológia azonban lassan bekeríti őket is és ma már nem olyan könnyű fenntartani elszigetelt világukat, mint mondjuk száz éve. A klímaváltozás miatti szárazság és csökkenő vízszint a kutakban, a vízkiemeléshez használt szivattyúk gázolajának folyamatos drágulása.
Mexikó már száz éve ad otthont a Kanadából bevándorolt mennonita farmeroknak. Valamennyien leszármazottai a XVI. században, a korai reformáció idején indult anabaptistáknak. Ők voltak azok, akik azt hirdették, hogy nem elég, ha csak szenteltvízzel megkeresztelik az újszülötteket, felnőttkorban alá kell meríteni mindenkit, ahogyan azt Keresztelő Szent János tette.
Soha nem fognak fegyvert és egyházukban nincs a hagyományos értelemben vett hierarchia. Mindig olyan uralkodó államában szerettek élni, aki felmentette őket a katonai szolgálat alól. Amint ezt a kiváltságukat megvonták tőlük, a közösség odébbállt. Azért kedvelték őket, mert egy végtelenül szorgalmas, a mezőgazdasághoz magas fokon értő, békés közösség volt. Eredetileg Németországban, Alsó-Németországban és Svájcban éltek radikális anabaptista őseik.
Amikor Poroszországban rosszra fordult a helyzetük, engedtek II. Katalin cárnő hívásának és letelepültek a dél-orosz térségben, majd rövid alatt virágzó birtokokat hoztak létre. A bolsevik forradalom után azonban onnan is menniük kellett.
Az El Sabinal nevű közösséget mintegy 30 éve alapították a félsivatagos, poros mexikói térségben, Chihuahuában. Mára ez egy zöldellő farmok sorát felvonultató, virágzó mezőgazdasági térség lett, amelyet a mai napig a hagyományos, régimódi mezőgazdasági eszközeikkel művelnek meg. A családok egyszerű téglaházakban élnek.
Ahogy Chihuahua sivatagos részein egyre több sikeres mennonita farmot hoznak létre, úgy nő a közösségek vízigénye. Gyakran éri őket a helybéliek vádja, hogy titokban fúrt kútjaik miatt csökken a térségben a kutak vízszintje és azt is a kormány szemére vetik, hogy alaptalan ad nekik kiváltságokat.
Nagyon drága a vízszivattyúk működtetése gázolajjal – mondja Guillermo Andres, aki még tinédzserként került El Sabinalba. Hithű családja sem használ áramot, a vízszivattyúkhoz gázolajjal működő motorokat alkalmaznak, viszont mint mindenütt, ott is meredeken emelkedik az üzemanyag ára.
A Polaroid Workshopok műhelymunkáit Weiner Sennyey Tibor kezdte lassan három éve néhány lelkes polaroidozóval, amatőr és profi fotósokkal. Több alkalommal találkoztak, majd a járvány miatt alkotói együttműködésüket áthelyezték az online térbe. Ennek gyümölcse volt az első kiállításuk, amit „Polaroid Szerelmesei” címmel tartottak tavaly.
Tovább folytatták a „polaroidozást”, és most végre újabb és válogatott munkáikat tekinthetik meg az instant analóg fotózás iránt érdeklődők.
„Miért fotózunk? Miért készítünk képeket? Miért próbáljuk megragadni a megragadhatatlanul elmúló időt? Valójában ezekre a kérdésekre keresem a lehetséges válaszokat minden egyes alkalommal, amikor elsütöm a fényképezőgépet, és igazi fotót készítek negatívra vagy polaroidra, nem pedig digitális képet a kamerámmal vagy telefonnal. Ahhoz, hogy megértsük, miért és miért éppen így alkotok, s egyáltalán mi a költészet ebben: a személyestől kell indulnom, s csak halovány remény élhet bennem, hogy együtt elérjük az „univerzálist”, bármi is legyen az.
Ott kezdeném, amikor személyes sorsom és a történelem menete először összeért életemben, és ezt fel is fogtam. Kilenc-tíz éves lehettem, 1989-ben Magyarországon rendszerváltás volt, a kisdobosok kék nyakkendőjét még hordtuk az előző évben, és éppen felsős lettem volna a következőben, de az úttörők piros nyakkendőjét már meg se kaptunk. A szüleink örültek, mi nem igazán tudtuk, hogy minek, csak azt láttuk, hogy hatalmas kocsisorok jönnek és mennek a házunk előtt Bécs felé és vissza, tetejükön Gorenjével. Aztán ez is véget ért, és egyszer csak megjelent piros autóval a rendkívül elegáns, kedves, egészen angyali természetű hölgy, Mady néni. Mady néni, akinek első esküvője még a budai Várban volt egy Károlyi gróffal...
Mikortól számít valami múltnak? Mikor lesz idejétmúlt egy kontextus? Milyen jelentősége van az időnek? Az építészet mint olyan, rombolások, átalakítások és tartós fennmaradás közepette, tartja magát statikus céljához: az egész maga a nyilvántartott múlt, de ugyanakkor tükre is annak, ami a jelen, ami a mát jelenti.
Antonio Benítez Barrios fotós-újságíró (született Algecirasban, 1976-ban), alig 15 évesen kezdte pályafutását mint szociofotós. Riporterként két hírügynökségnek is dolgozik, egy bécsinek és egy Egyesült-Államok-beli székhelyűnek. A Fading Europe egy olyan projekt eredménye, amelybe hat éve kezdett bele: beutazta a régi Európát, megörökítve annak elhagyatottságát.
A Falu a Fotóban kiállítás és a FotóFalu
A kiállítás anyaga egy szűkebb merítés az éves rendszerességgel megrendezésre kerülő FotóFalu fotográfiai tábor anyagából. A falakon a legváltozatosabb technikákkal vagy tematikákban készült fotográfiák sora látható, a 25 alkotótól származó válogatás közös vonatkozása, hogy minden kiállított mű a FotóFalu valamely kurzusán készült.
A tábor alapgondolata, hogy résztvevői kreatív alkotói közegben kerülhessenek közel a fotográfia egy-egy számukra fontos és izgalmas területéhez, ismerkedjenek meg új lehetőségekkel, vagy épp alkotóként teljesedjenek ki egy-egy már általuk jól ismert eljárásban.
A táborban mindenki találhat érdeklődésének megfelelő kurzust, akár digitális, akár analóg technikával szeretne alkotni. Az egyhetes időtartam alatt párhuzamosan működnek egymás mellett a fotográfia különböző ágait komplexen bemutató és az azokban rejlő lehetőségeket feltáró oktatóprogramok.
A választott fotótörténeti kurzusokon a jelentkezők megismerkedhetnek az analóg fotográfia titkaival, a kamera nélküli fotókészítéssel, különböző fotográfiai eszközök építésével és a változatos archaikus fotográfiai eljárásokkal is.
A fototechnikai kurzusok mellett minden évben szerveznek tematikus workshopokat is, ilyen például a riportfotózás, ahol komplett, önálló képriportanyagot készítenek a résztvevők, de tematikus workshopként jelen van az alkalmazott fotográfia és a képépítés is.
Az elméleti és gyakorlati oktatásokon kívül esténként meghívott előadókkal folytatott kerekasztal-beszélgetések, vetítések és portfolio review-k gazdagítják a programot.
A szervezők nagy hangsúlyt fektetnek arra, hogy a mestereket a hazai fotográfiai élet fontos, jeles képviselői közül válasszák. (Az idei tábor oktatói között szerepel például: Bácsi Róbert László, Déri Miklós, Drégely Imre, Fiala de Gábor, Gábor Enikő, Hajdú D. András, Laczkó Péter, Móricz-Sabján Simon, Szilas Szilárd, Zalka Imre, Vékás Magdolna.)
„Kíváncsi vagyok arra, hogy miért foglalkoztat valakit ennyire a múltja, amin már úgysem változtathat. Köze van ahhoz, miszerint azért mesélünk történeteket magunknak, mert valamiféle értelmet akarunk kiszedni mindabból, amit életünk során megéltünk, vagy megéltek elődeink. Tetteink alapján válunk mások szemében valakivé. A múltbéli tetteinket pedig adott esetben mi tesszük olyanná, amilyenné akarjuk, pusztán azzal, hogy hogyan meséljük el, hogyan formáljuk. Ezek a felvetések elgondolkodtatóak, és társadalmunkra kiterjesztve is izgalmas és érdekes kérdéseket feszegetnek, nem csak egyénekre lebontva. Ebből is következik, hogy a fotóprojekt alapját az emlékek, a nosztalgia inspirálta. A nosztalgia egyfajta akaratlan emlékezet, és az akaratlan emlékezetben a lényeg tárul fel. A lényegben pedig az ideális eszme van megragadva. A nosztalgikus emlékezetben a dolgok nem úgy jelennek meg, ahogyan egykor jelen voltak, hanem ahogy sosem éltük meg: lényegi formájában. Fotósorozatomban ennek a lényegnek a megragadása a cél, és annak tudatosítása a jelenben. Az én szubjektív igazságom van képpé formálva, és így a sorozatba épülő képek megteremtik saját utópiámat. A múltam inspirál, és a jövőnek üzenek vele.
A paraszti, falusi életmóddal kapcsolatban nagyon sok esetben hamis sztereotípiák vannak kialakulva, amik természetesen nem mind alaptalanok. Szándékomban van javítani ezen a helyzeten. Bánjunk tudatosabban környezetünkkel, éljünk vele harmóniában, és egymás kölcsönös kiszolgálása, fenntartása legyen mindig a szemünk előtt. Ezt mindenki saját környezetéhez és életviteléhez mérten kell értelmezze. Nem csak küldetés ez bennem. Ez egy jóléti forma, amit szeretettel csinálok, és abban a lét örömmel tölt el. Tapasztalja ezt meg más is, ha másképp nem, akkor a képek által. »Végső soron jó lenne olyan szinten élni, amilyen szinten gondolkodunk... De végül is, amilyen szinten élünk, olyan szinten gondolkodunk.«
A Sony World Photography Awardson tájkép kategóriában shortlistes képsorozat átlátszó keretbe foglalja a sajátos nyelvezetű világot, amely ezáltal zártnak és nagyon kiváltságosnak tűnik.
„Reklámhordozó. Médiamix. Óriásplakát. Óriás tábla. Gigaposzter. Extra méretű. Megaboard. 100–400m2. Forgalmas út. Frekventált hely. Autópálya. Új termék. FMCG. Útbaigazítás. Termékbevezetés. Brief, rebrief. Láthatóság. Folyamatos láthatóság. Figyelemfelkeltés. Kampány. Tender. Ügynökség. Ebből is többfajta: lead-, lokális, grafikai, PR-ügynökség. Termék, termékfotó vagy egyszerűen: packshot. Grafikai tervezés. Fotózás, 3D, majd ezek kombinációja. Büdzsé. Art director, designer, dtp-operatőr. 3D modellező. Client service, account manager. Prezentáció. Visszadobás, majd új kör. Korrektúraforduló, nem is egy, néha tizenhat. Jóváhagyás, proof aláírás. Próbanyomat, megint jóváhagyás. Cromalin, kalibrált, színhelyes. Anyagválasztás. Festés vagy nyomtatás. UV. Helyszínbejárás. Alpinisták. Árajánlat, már talán negyedik is. Engedélyezés. Földtulajdonos. Építési engedély. De előtte építészeti tervezés. Látványok, látványtervezés. Közút, önkormányzat, illetékes természetvédelmi hivatal. Megint 3D látvány. Közben zajlik a monitorozás. Médiatervezés. Mekkora a reach, a share, a CPT. Egy hónapra, egy évre vagy tovább? Saját vagy bérelni? Jogászok megindokolják. Bármit megindokolnak. Döntés. Nem dönthetünk. Kiküldés a központba, majd ott döntenek. Onnan. Piackutatás. Fókuszcsoport. Kiértékelés. Prezentálás. Külső elemző. Döntenek, majd szerződés. Földhivatal. Kivitelezés. Zártszelvény majd borítás. Fémlemez vagy OSB? Határidő? Hozzátok be! Fontos a kampány! Mindenki ezt fogja nézni. Ugye, hétvégén is haladni fogtok? Végre kész! Számlázás, jutalék és többfajta bónusz. Lefotózni. Bele a riportba. Még egyszer a negyedévbe. Monitoring. Vihar volt. Karbantartás. Újragyártás. A szerződés lejár. A termékmenedzser fluktuált. Egy év után elfelejtődik. Jön az eső, a szél, majd a rozsda. 10 év, és a lemezek a szántóra vitorláznak. Az acélszerkezet még egy darabig ellenáll. Átlátunk rajta. Mementóvá alakul. Megszokjuk, mert mindent megszokunk, de fáj.
Amikor 1989 májusának utolsó napján felújítás címszó alatt lángvágóval estek neki a Felvonulási téri Lenin-szobornak, még csak kevesen sejtették, hogy valami nagy dolog van készülőben. A négy méter magas szobor 24 éve állt a gránitfal előtt, minden este kivilágítva, ami olyan kegy volt, amit a Parlament épülete sem érdemelt ki. Egy hónappal korábban még úttörők hordták a virágokat a talapzatára, akik hamarosan vadonatúj tankönyvekből tanulhattak arról, hogy a mosolygós szemű, jóságos tanító valójában véres kezű pszichopata volt.
De ezt akkor még senki sem látta előre. Gyerekfejjel is csak annyi tűnt fel, hogy elmaradoztak a szomszéddal csencselő szovjet katonák, akik KRAZ teherautóval hordták a cuccot. Egy év múlva már a saját cuccaikat pakolták, de ezt 89-ben végképp senki nem sejthette, még az után sem, hogy Nagy Imre és mártírtársai újratemetésén erős jelzés érkezett a témával kapcsolatban.
A Felvonulás téri Lenin-szobor felújítása gyanúsan közel esett az újratemetéshez, de az állampárt bürokratái szerint nem volt politikai oka a nagygenerálnak, és a szobor a tervek szerint októberben visszatért volna a helyére.
A több méter magas régi tűzfalakon elvétve óriásplakátok éktelenkednek; graffitik, akciósfelvágott-reklámok vagy a környékbeli autószerelők elérhetőségei „díszítik” az égig érő felületeket: a budapesti valóság részei... Oda nem illő hirdetések, holott ezek a tűzfalak akár egy – vagy több – kiállításnak is teret adhatnának.
Annak ellenére, hogy egy belvárosi séta közben még rendre tűzfalakba botlunk, a hatalmas falfelületek egyre fogynak: elfedik őket az építkezések. A „foghíjakat” beépítik, így adódott a párhuzam, hogy az eltűnőfélben lévő tűzfalakon egy letűnő világ, a tanyák képei jelenjenek meg.
Ingázó vendégmunkások, munkájukat elveszítő gyári karbantartók, bűnözői csoportok közti leszámolás, tüntetés, intézménybezárás és -lepusztulás, elfuserált beruházás, politikusok ellesett pillanatai, Bosznia, Szíria, vörösiszap-katasztrófa, Covid-áldozatok. Negyven évünk elszelelt, és az elmúlt négy évtized legjobb sajtófotóiból nyílt kiállításon a Capa Központban olyan keresztmetszetet kaphatunk minderről, hogy közben erősen elgondolkodhatunk: vajon a következő negyven évünket dokumentáló sajtófotókon mit fogunk látni?
Hiszen a képeken szereplő számos téma – háború, járvány, tömegsír exhumálása, társadalmi feszültségek és erre adható civil és magánéleti válaszok – ugyanúgy napjaink valósága is. Igaz, a politikusok már másképp öltözködnek (Kádár János kucsmájában benne van a korszak minden borzalma), és talán a metoo-korszak után a lepukkant Ikarusnak támaszkodó aktmodell sem píszí (bár ki tudja, mi zajlik egy akttáborban), de egy anya fájdalma Bucsában most sem más, a Dunából most is próbálnak halat fogni, és a Covid is itt lesz még velünk egy jó darabig.
A fényképész leghíresebb fotósorozatáról talán még az is hallott, aki nincs otthon a vizuális kultúrák világában: a Brown nővérekről készített sorozata valódi érzelmi hullámvasút és időutazás.
Az alkotó minden évben portrékat készít a feleségéről, Bebéről és három nővéréről egy nagy formátumú fényképezőgéppel, természetes fényben és külső helyszínen. A képeken mindig azonos sorrendben tűnnek fel az alanyok: balról kezdve Heather, Mimi, Bebe és végül Laurie. A nők majdnem mindig a kamerába néznek: a képekről áradó mély érzelmességből saját emlékeink és érzéseink rezonálnak vissza.
Nixon 1974-ben készítette róluk az első felvételt, ám ezt a fotót még nem igazán találta jónak. A következő évben már elkészítette a sorozat első darabját: Bebe 25 éves volt, a húgai, Heather, Laurie és Mimi pedig 23, 21 és 15.
„A testvérek teljesen természetesen viselkedtek. Mindenki szerette a képet, és innen jött az ötlet. A legtöbb szülő is hasonlóan gondolkodik” – vélekedett később a fényképész. Nixon az elkészült képeket látva elhatározta, hogy minden évben készít pár fotót a fiatal nőkről, a legjobb felvételt pedig közös megegyezés alapján választja ki a nővérekkel.
A Budapest FotóFesztivál Erzsébetvárossal együttműködésben idén is pályázatot hirdetett a 35 év alatti fotográfusok számára csoportos kiállításon való megjelenésre. Az évente meghirdetett pályázaton a nyertes alkotók munkái által a BPF kiemelt eseményeként mutatkozik be a kortárs magyar fotográfia legifjabb generációja. A tematikailag kötetlen felhívás arra keresi a választ, hogy mi foglalkoztatja most a fiatal fotográfusokat, melyek azok a tematikák, kérdések, melyek mentén sorozataik, portfóliójuk formálódik. A kiállítás kurátorai főként az eredetiséget, a nem konvencionális látásmódot, megközelítést részesítették előnyben mind a témák, mind a koncepciók tekintetében. A pályázaton kiválasztott alkotók munkáit Erzsébetváros pop-up-kiállítóhelyein mutatják be: K6 Galéria (Klauzál tér 6.) és Király utca 29. kirakat.
Idén azonban teljesen megújult a pályázat. Ezúttal a világot hat régióra osztották (Afrika, Ázsia, Európa, Észak- és Közép-Amerika, Dél-Amerika, Délkelet-Ázsia és Óceánia). Ezekben a regionális zsűri választja ki először a négy kategória nyertesét, majd a 24 nyertes közül választ ki végül a World Press Photo verseny központi zsűrije minden kategóriában egy-egy, vagyis négy fődíjast. Fontos megjegyezni, hogy nem a fotós nemzetisége alapján sorolják a nevezett műveket régiókba, hanem a képek készítésének helye alapján. Minden regionális nyertes ezer eurót kap.
A versenyt alapvetően át kellett formálni, hogy bevonjunk olyan területeket is a világból, amelyek eddig alig vagy egyáltalán nem képviseltették magukat. A megújult regionális modell pedig nagyobb teret ad a sokszínűségnek, több egyedi történet tud megjelenni, aminek eredményeként tényleg olyan szervezet leszünk végül, amely teljességében tudja bemutatja az egész világot
– mondta Anna Lena Mehr, a fotópályázat igazgatója.
Benedetta Ristori római fotográfus. Képei a forma és a tér közötti feszültségre összpontosítanak. A látszólag eseménytelen és értelmetlen látképek, valamint a semmitmondó használati tárgyak a művész számára a bensőség és az anyagiság kapcsolatának szimbólumai. Tér nélküli, időtlen élményt nyújtanak a nézőnek.
Mintha már jártam volna itt – merül fel az emberben a művésznő It Feels Like I’ve Been Here Before című fotósorozata láttán. A sorozat egy olyan utazás eredménye, amely arra késztette az alkotót, hogy elgondolkodjon mindazon, amit meglátunk, és egy mindannyiunk által ismert szálon elindulva, amolyan közös nevezőként elmesélünk egymásnak.
A fil rouge – a kifejezést még Goethe használta a Vonzások és választások című írásában – az a folytonos vonal, amely összeköti a világ dolgait, az embereket, a történeteket és a meg nem történt dolgokat. Részletekből áll, természeténél fogva összekötő kapocsként működik: egyesíti az eseményeket és a szimbólumokat.
Martin Parr brit fotográfus munkáit először állítják ki Magyarországon. A fényképész az európai kortárs színes fotográfia egyik legismertebb képviselője, több mint negyven éve kutatja a mindennapi élet jelenségeit, például a britek időjárással kapcsolatos felfogását, az ideális otthonokat, a vásárlási vagy szórakozási szokásokat, a nemzeti karakter megragadását, a felsoroltak bemutatását.
A Strand az egész világ / Life’s a Beach tárlat képei a népszerű tengerpartokon tett látogatások és megfigyelések leképezései. Parr a nagy kékség mellett nőtt fel, hobbifotós nagyapjával gyakran látogatta Észak-Anglia tengerpartjait. Később, fiatal fotográfusként is ebbe a közegbe tért vissza: most bemutatja, hogyan nyaral az angol átlagember.
A fotós szerint a tengerpart egy nyilvános tér, ahol az általános emberi viselkedés abszurd megnyilvánulásai és a helyi furcsaságok tökéletesen egybeolvadnak.
Amikor február 24-én az első orosz alakulatok átlépték a határt és benyomultak Ukrajnába, Vlagyimir Putyin elnök még olyasmiket próbált sejtetni, hogy rövid ideig tart majd ez az általa különleges katonai műveletnek nevezett akció, amely tulajdonképpen egyfajta békemisszió is. Vagyis elsősorban azokért indították, akik a két szakadár népköztársaság területén élnek és már jó ideje szeretnének csatlakozni Oroszországhoz, ám ezt nem tehették, mert a nácikhoz hasonlított ukrán rezsim ezt nem tette számukra lehetővé. Aztán kiderült, hogy az elmúlt hetekben nem özönlöttek az oroszok zászlai alá az oroszajkú önkéntesek sem Luhanszkban, sem pedig Donyeckben.
Nem várták zászlót lobogtatva, könnyeket törölgetve az utak mentén az ukránok a felszabadító orosz csapatokat. Ellenkezőleg, mintha az előzetes orosz hírszerzési felmérések csődöt mondtak volna, hiszen a támadást már a kezdet kezdetén a vártnál nagyobb ellencsapások követték. Hamar kiderült, hogy nincsenek lerohanható települések, még falvak sem nagyon Ukrajnában, mert ott most mindenki a hazájáért küzd és kész fegyvert fogni, ha kell, állva meghalni. Ez komolyan meglepte az oroszokat.
Taktikát is csak az első két hét után látszottak váltani, amikor kiderült, hogy egyetlen egy nagyvárost sem tudtak addig még elfoglalni, bár Harkivot, majd nagyon lassan Kijevet is kezdték körbezárni, de ezt a lépést még nem fejezték be a mai napig a déli Herszonnál, vagy éppen a fekete-tengeri kikötővárosnál, Odesszánál. Amit elfoglaltak, az a félmilliós Mariupol az Azovi-tenger partján, illetve a romok, amelyeket egy hónapnyi bombázás után az elmenekült helybéliek hátrahagytak, bár a várost még nem adták fel a legkeményebb ukrán egységek, az Azovi ezred tagjai.
A vonat úgy néz ki, mint egy egyszerű fémszerkezet, de belül tele van élettel. Úgy tűnik, ez csak egy utazás egyik pontból a másikba, de az ukrán vasutak kocsijaiban külön világ van, és mindenki, aki odaér, tudja, milyen törvények érvényesek ott. A projekt a sztereotip embertípusokat és a személyes tapasztalataimat tükrözi. Ily módon minden néző bennfentesnek érezheti magát a kocsi életében
– írja Julie Poly.
Julie Poly majdnem két évig dolgozott az Ukrzaliznicja-projekten. Dokumentarista fotók és megrendezett képek egyaránt szerepelnek benne – csendéletek és autódíszek – hősök, akik az ukrán vasút tipikus utasait képviselték. A szerző ezt a megközelítést „áldokumentaristának” nevezi, mivel a fotók ihletői valós személyek és helyzetek voltak. Katonák, üzletasszonyok, meztelen felsőtestű fiúk és versenyre induló lányok – utazásaink során mindannyian láthattuk őket a vonatok fülkéiben.
A kalauzok tapasztalatainak birtokában a művész újraalkotta az ukrán vonatok kocsijaiban előforduló legjellemzőbb helyzeteket.
A könyvben szereplő képek között több erotikus fotó van az ukrán vonatokon való utazás sajátosságai és a művész felfogása miatt. „Úgy gondolom, hogy Ukrajnában vonattal utazni meglehetősen erotikus folyamat. Szinte sehol a világon nem találni olyan kocsikat, amelyekben félmeztelenül utaznak együtt az emberek” – mondja Julie Poly. Nem mindenki tudja saját tapasztalatból vagy megfigyelésből, hogy az utasok általában kényelmesebb ruhát öltenek, papucsot cserélnek, vagy mezítláb fekszenek a felső ágyakon, szűk rekeszben vacsoráznak és isznak. Az utazás idején a magánélet és a személyes határok fogalmát figyelmen kívül hagyva utaznak – erre összpontosított a szerző projektje.
Másodszor rendezték meg Londonban a World Nature Photography Awards természetfotós-pályázatot. 2021-ben húsz ország fotósai küldték be tizenhárom kategóriában a képeiket. A díjazott fotók közt magyar is van: Máté Bence Túlélési ösztön című felvétele, mellyel 2019-ben első helyezett lett a World Press Photo pályázat Természetfotó kategóriájában, most harmadik helyezést ért el a World Nature Photography Awards Természetfotó-riporter kategóriában.
Koncz-Bisztricz Tamás négyévesen vett először gépet a kezébe, a családi kompakt fényképezővel kezdett fotózni. Eleinte a buszok és vonatok érdekelték, később a családjuk kertjében a virágokon megülő rovarokat fotózta. Ahogy Máté Bence sorozata – A láthatatlan madárfotós – sokakhoz közel hozta a természetet, úgy a természetfotózás iránt is felkeltette sok kiskamasz érdeklődését, így Koncz-Bisztricz Tamásét is.
Tizenegy éves kora óta foglalkozik komolyabban természetfotózással, ebben édesapja is segíti. A fényképezés szeretete is tőle ered, később a Csongrádhoz közeli tájat is együtt járták be. Az akkori kirándulások Pusztaszerre, Tiszaalpárra, Bugacpusztára megismertették vele a Kiskunságot, azóta is ezek a kedvenc fotós helyszínei. 2018-ban kezdett drónozni, amiben hatalmas potenciált lát. Gyönyörű kompozíciókat készíthet a levegőből, a kiskunsági táj más arcát tudja bemutatni, mint a földről. 2018-ban váltott tükörreflexes gépre – egy tehetségprogramon sikerült elnyernie egy gép árának felét.
A naturArt – Magyar Természetfotósok Szövetsége pályázatán kétszer is elnyerte Az év ifjú természetfotósa címet, 2019-ben és 2020-ban, 2021-ben 6 fotóját állították ki. Emellett nemzetközi pályázatokon is sikerrel indult. A pályázatokra jó megmérettetésként tekint, itt látja, hogy amit csinál, az jó-e, miben kell még fejlődnie.
Az udegek az orosz Távol-Kelet bennszülött népe, többségük a Primorsky Krai északi részén él. Udege településeinek hagyományos helye a Bikin folyó völgye. Ezt a folyót „Primorsky Amazon”-nak hívják, a körülötte lévő növény- és állatvilág sokfélesége miatt. A világ egyik legritkább nagymacskája, az amuri tigris itt él a vadonban. A sorozat elkészítéséhez Krasny Yar faluba mentem, amely a Pozharsky kerületben található, a tengerparti tajga sűrű erdőiben, távol a városoktól és más településektől. A környéken több kis falu található. Autóval az erdei úton jutottam Krasny Yarba, az út körülbelül 12 órát vett igénybe. Lett egy útitársam, egy helyi srác, Ivan, aki sok mindenben segített az utam során.
Az udegek vadregényes helyeken telepedtek le a Bikin-folyó partján, és „stalwarships”-eket alkottak, ahogyan korábban nevezték őket. Később ezek a nomád táborok egyesültek és falut hoztak létre. Az emberek egész élete, hagyományai és életmódja szorosan összefügg a természettel.
A megélhetési források főként a vadászat és a halászat. Ez az életmód a globalizáció növekedése ellenére a mai napig fennmaradt, ez abból is kitűnik, hogy minden helyi családnak van vadászterülete a környéken, és minden udvarban van egy hagyományos „Bat” csónak, amelyet horgászathoz és túrázáshoz használnak a folyón.
Fontos volt számomra, hogy megörökítsem az udegeiek hétköznapi életét, mindennapjait. Így amikor tanulmányoztam a témát, gyakran láttam fotókat helyi fesztiválokról, népviseletes emberekről stb. Szerettem volna eltávolodni ettől, és megmutatni ezt a vidéket az ott élőknek is, olyannak, amilyenek valójában – örömeikkel és problémáikkal. Ezt azért tartottam fontosnak, hogy érezzék valódi nemzeti identitásukat.
Az egyik képen egy házaspár, Szergej és Galina látható, akik elvittek sétálni a folyó mentén. Ami megdöbbentett bennük, az a helyhez való mély kötődés, amely érzelmileg is érezhető volt. Ahogy sétáltunk a Bikinen, felragyogott az arcuk. Mintha először beszélnének erről a helyről, miközben már sokszor jártak itt. Elképesztő volt számomra.
A fiatal udegek általában a középiskola után elhagyják falujukat, hogy a városokban tanuljanak, de vannak, akik maradnak. Például a társam, Iván, aki szintén egyetemista Usszurijszkban.
Félévente egyszer hazajön.
Bár a tavalyi év is nagyrészt a pandémiáról szólt, a Magyar Sajtófotó Pályázaton részt vevő alkotások már tágabb képet mutatnak be az elmúlt évről. A melegek örökbefogadásától a romatelepen meghirdetett szociális programon át az embercsempészekben bízó menekültekig, vagy a kamionja leégését végignéző sofőrig számos témát feldolgoztak. Természetesen a koronavírus-járvány sem maradhatott ki. A Covidban elhunyt felesége hiányát a három gyermekével feldolgozó apa mindennapjai nem csak a veszteséget ábrázolják, hanem azt is, hogy a gyászmunkát a jövő felé fordulás követi.
A pályázatra 245 fotográfus 2305 pályaművet töltött fel. Az egyedi és a sorozat kategóriákba összesen 5810 képet neveztek.
A MÚOSZ Nagydíja és az Emberi Erőforrások Minisztériuma által támogatott André Kertész-nagydíj nyerteseit a 40. Magyar Sajtófotó Kiállítás megnyitóján hozzák nyilvánosságra.
A területen, ahol ma Európa legkeletibb városa fekszik, még 1930-ban fedezte fel Georgij Csernov expedíciója Kelet-Európa legkiterjedtebb, egyben legjobb minőségű ipariszén-mezőit. Mivel a szovjet kohászati ipar fellendítéséhez Sztálinnak igencsak nagy szüksége volt kőszénre, Vorkuta néven hamarosan város épült a frissen felfedezett, gazdag északi szénmező közelében.
Az épülő iparvárosban már 1931-ben kényszermunkatábor létesült, ahová eleinte a Gulag 3700 foglyát deportálták, és fogták kényszermunkára Vorkuta szénbányáiban. 1932 tavaszára közülük mindössze 54-en maradtak életben.
A sztálini nagy terror zenitjén, az 1937–1938 időszakban már állt a Vorkutlag, a Szovjetunió egyik legkegyetlenebb kényszermunkatábora. Vorkuta rabjai éjt nappallá téve egészen 1960-ig bányászták a kőszenet a város szénbányáiban. Addigra összesen több mint 200 ezer fogoly lelte halálát Vorkutában a tomboló éhség, a végkimerülés vagy épp a gyakori bányabalesetek következtében.
Főként az 50-es években a Szovjetunió középső és déli régióiból sokan költöztek önként Vorkutába, hogy szerencsét próbáljanak az időközben prosperáló ipari központtá avanzsáló városban. Az extrém hideg szubarktikus klíma ellenére fiatalok tízezreit vonzotta a gazdag Vorkuta: lehetőséget láttak az akkoriban rendkívül jövedelmező szénbányászatban. A fellendülő kohászati ipar évtizedeken át valóban kiemelt gazdasági pozíciót kölcsönzött a szovjet városnak.
Négy évvel azután, hogy elszakították tőle a lányait, és őt visszatoloncolták Hondurasba, Maria Hernandez ismét az Egyesült Államokba érkezett, ám ezúttal már az amerikai kormányzat engedélyével. A Los Angeles-i nemzetközi repülőtéren a most 7 éves Nicole egy szál rózsával a kezében, míg nővére, a most 12 éves Michelle egy csokor virággal köszöntötte anyjukat, akit négy éve láttak utoljára. Amikor megölelték egymást, Michelle-nél eltört a mécses. Anyjuk csak annyit súgott a fülükbe:
Nagyon távol voltam, de mindig rátok gondoltam.
Amikor 2017 decemberében egy arizonai határőrállomáson elszakították tőle a gyermekeit, Nicole még csak 3 éves volt, míg Michelle 7. Hármasban próbáltak meg bejutni az Egyesült Államokba, hogy menedéket kérjenek. Amikor elfogták őket, Hernandezt lehetetlen döntés elé állították: vagy mindhárman visszamennek oda, ahonnan jöttek, vagy az anyjuk megy csak vissza, és a két lány marad az USA-ban. Mivel Michelle-t már érték atrocitások hondurasi utcai bandák révén, az anyjuk végül úgy döntött, hogy a lányok maradjanak amerikai földön.
A lányokat egy kaliforniai gyermekotthonban helyezték el, majd egy idő múlva megengedték, hogy most 34 éves bátyjuk, Maynor magához vegye őket. A férfi azzal keresi kenyerét, hogy Los Angeles utcáit járja teherautójával, amelyből frissen szedett narancsot árul.
Hernandezt – és még több ezer más szülőt – Donald Trump keményen bírált „zéró tolerancia” politikájának eredményeként szakították el gyermekeiktől. A rendelettel a Trump-adminisztráció a további illegális bevándorlást akarta megakadályozni. Azt állították, hogy a családok egybentartása, amíg azok a menekültstátusz elbírálására várnak, csak tovább bátorítja az illegális migrációt. Ezért az olyanokat, mint Hernandez, visszatoloncolják, a gyerekeket pedig felügyelet alá helyezik, mint kísérő nélküli kiskorúakat.
A családok szétválasztása aztán 2017-ben – mindenféle hivatalos bejelentés nélkül – megkezdődött, ám hatalmas nemzetközi felháborodást váltott ki. Ennek nyomán 2018 júniusában megjelent egy hivatalos rendelet, amely leállította az addigi gyakorlatot.
A 2021 januárjában beiktatott Joe Biden elnök emberi tragédiáknak nevezte a szétszakított családok ügyét, és felállított egy munkacsoportot, amelynek feladata lett, hogy a kitoloncolt szülőket felkutassa és értesítse, hogy családegyesítés céljából visszatérhetnek az USA-ba, és találkozhatnak a gyerekeikkel. 3900 olyan gyereket találtak, akit 2017 júliusa után szakítottak el szüleitől. A gyerekek több mint felét már Trump elnöksége alatt összehozták a szüleivel, a menekültügyi szervezetek hathatós nyomására. További 1700 esetben azonban még folyik a keresés.
Sokszor a Trump-időkre jellemző trehány adatfelvétel hátráltatja és nehezíti a szülők felkeresését Latin-Amerikában. Ennek gyorsítása érdekében a Biden-adminisztráció több olyan honlapot indított, amelyen keresztül egymásra lelhetnek a családtagok.
Méghogy Kínában nincs tradíciója a jégkorongnak? Erről alighanem elfelejtettek szólni Csu Cecsunnak és barátainak, akik évtizedek óta szerveznek maguknak amatőr bajnokságot Ansan város egyik tavának jegén. Noha Kanadában hatalmas kultusza van a tavi hokinak, a kültéri pályáknak pedig külön szlenges rövidítésük is van (ODR), még a juharlevelesek is elismerően csettinthetnek arra, amit néhány közép- és időskorú kínai férfi „letesz a jégre" ilyenkor. Merthogy ők a saját felszerelésükön, néhány korongon és két kapunk kívül mást is visznek magukkal. Sőt, felépítenek egy komplett pályát, nem is akárhogyan. Először Csu vezetésével megállapítják a középső bedobópontot, majd ahhoz igazítva kijelölik a pálya végpontjait, valamint a palánk helyét. Utóbbit 180 és 240 centis fadeszkákból építik meg, aztán jön a felszín elegyengetése, végül az egészet elárasztják vízzel, és hagyják, hogy a mínusz 20 Celsius-fok befejezze a munkát.
Fedett csarnok hiányában ez az egyetlen módja a szervezett jégkorongnak a városban, a több évtizedes gyökerekkel rendelkező baráti kör pedig csak úgy képes akár csak hobbiszinten is űzni a sportot, ha megteremti magának a feltételeket. De már maga az építkezés is szerves része a programnak, már-már rituálé.
„Nem aluszkálunk, aranyoskáim! Vagy befejezitek a kiképzést?” – ordítja rájuk az egyik kiképzőtiszt, miközben a fiatalokat az ájulás kerülgeti, hiszen napok óta nem aludtak. Majd rájuk irányítják a tűzoltó slagot, és a jéghideg víz azonnal felébreszti és éberré teszi őket.
Ez ugyanis a belépő kurzus azoknak, akik csatlakozni akarnak az APR-hez, magyar fordításban a tajvani szárazföldi és vízi felderítő- és járőregységhez, amely méltó megfelelője az amerikai Navy SEAL vagy a brit Special Boat Service elit egységeknek. Ha kitörne a háború Kínával, akkor az APR békaemberei lennének azok, akik apró csónakjaikon a szoroson átkelve kínai területen derítenék fel az ellenséget, és informálnák feletteseiket.
A 10 hetes, embert próbáló kiképzést 31 önkéntes fiatal kezdte, de végül csak 15 fejezte be. Utolsó hetükre – ritka gesztusként – a tajvani hadsereg beengedte a Reuters stábját a hatalmas Zsuo Jing haditengerészeti bázisra. Az utolsó feladat az „út a mennyországba” nevet kapta. Ez talán az egyik legkegyetlenebb feladat, mert a katonáknak félmeztelenül, hátrakötött kézzel, hason, térden, mellen és vállon kell a 100 méteres távot teljesíteni. Igen ám, de a 100 méteres kőágy emberfejnyi sziklákkal van szép egyenesre döngölve, és ezeken kell átkínlódniuk magukat a jelölteknek.
Hat nap és öt éjjelen át a jelentkezőknek mindent el kell viselni a velük folyamatosan ordítozó kiképzőktől, kezdve a hosszú meneteléseket és a folyamatosan vízben töltött órákat. Sok időt töltenek azzal, hogy uszodákban vagy a tengerben megtanulják hosszabb-rövidebb ideig visszatartani a lélegzetüket, teljes menetfelszerelésben úszni vagy partra szállni gumicsónakból.
Széchenyi Zsigmond 1967-ban halt meg, de nagyszerű regényeinek – és legalább ennyire nagyszerű fényképeinek hála – máig (el)ismert alkotó. A vadász legelső trófeáját 1905. augusztus 15-én, mindössze hétévesen ejtette. A kis verebet légpuskával lőtte ki, és ekkor kezdődött az egész életre szóló vadászszenvedélye is, amely a humoros, naplószerű, kor- és társadalomrajzként is jellemezhető írásait ihlette.
Gyermekként nyaranta édesanyja családjának milleschaui (Csehország) birtokán tartózkodott. Pesten, Münchenben, Stuttgartban és Oxfordban tanult, angolul és németül anyanyelvi szinten beszélt, az afrikai túráknak köszönhetően még szuahéli nyelven is megértette magát. Érdeklődése középpontjában mindig is a nyelvtanulás, az utazás, a vadászat és természet megismerése állt.
Míg szövegein gyönyörűen megmutatkozik a természet alapos ismerete és szeretete, fényképein tetten érhető az a soha nem szűnő kíváncsiság, amely a növény- és állatvilág mellett az útjai során megismert emberek felé (is) irányult. Vadászútjait nem mindig tudta saját zsebből fedezni. Az 1935-ös núbiai expedíciót például két társával, Almásy Lászlóval (Az angol beteg című film főszereplőjével) és Horthy Jenővel, a kormányzó öccsével közösen finanszírozták.
A sátrakat a romok között gyűjtött kövek tartják, a ruháikat az ókori épületek maradványai közé feszített kötélen szárítják. A gyerekek iskolába nem járnak, a romok tetején játszanak. Nyaranta a forróság, a skorpiók, a kígyók és a por, télen a fagyos hideg az itt élő családok halálos ellensége. Rendes orvosi ellátásra nincs esély.
A részben az ötödik századból származó ókeresztény település és a hozzá hasonlók népszerűk Szíria-szerte a nincstelen menekülő családok körében, a romoknak ugyanis nincsenek tulajdonosaik, akik bért kérnének azért, hogy sátrukat felállíthassák. A Reuters riportjában megszólaló harmincéves Mohamad Othman is itt él, és alkalmi munkákból, például olívaszedésből tartja el magát és családját. Maarrat an-Numán melletti falujukból a közeledő frontvonal miatt kellett elmenekülniük.
„Az 1956-ban Budapesten született, 1984 óta Tatabányán, a szocializmus korszakának e magyarországi csinált városában« élő és dolgozó Szamódy Zsolt az 1980-as években kezdett fotografálni. Mint a Punkt online fotográfiai magazin 5kérdés rovatának adott válaszaiból kiolvasható, pályája kezdetén e művész elsősorban szakkönyvekből, albumokból tájékozódott, illetve élsportoló, vívóversenyző, majd edző lévén a külföldi útjain beszerzett kiadványokból kapott inspirációkat. Szamódy Zsolt meghatározó jelentőségű, tankönyvszintű szakirodalmi alapanyagként hivatkozott Dulovits Jenő Így fényképezek című albumára, és a nyugati utazásain megismert művészek, Robert Doisneau, Herbert List, Franco Fontana, DonMcCullin és David Bailey munkáira, míg a magyar alkotók közül a kezdetektől Korniss Péter, majd később, látóköre kiszélesedésével Török László, Tóth György, Kerekes Gábor és Kunkovács László munkássága ragadta magával. Fontos tájékozódási pont volt számára a közelebbi környezet, az akkor még Komárom megyeként nevezett térség intenzív fotóművészeti közege: a városi Bányász Fotókör a Tatabánya Fotóműhely közreműködésével történt 1986-os megalakulása és működése, valamint az experimentális fotó kétévenként megrendezett országos seregszemléje, a Balla András és alkotótársai által szervezett Esztergomi Fotóbiennálé anyaga.
Az első kiállítási fellépéseire 1986-tól került sor, hogy aztán napjainkig sűrűn, évente több alkalommal is újabb és újabb kollekciókkal mutatkozzon be Komárom-Esztergom megye településein, Budapesten és vidéki, esetenként külföldi városokban. Munkásságát 1981 óta díjak és ösztöndíjak, pályázati elismerések sora kíséri, s meglehetősen hosszú az alkotói tevékenységét kísérő szakirodalmi hivatkozások, kritikai reflexiók bibliográfiai tételeinek sora is. Mindemellett rendkívül aktív művészeti-közéleti tevékenység is köthető a nevéhez, személyéhez: hosszú ideig, 2002-től 2015-ig a Magyar Fotóművészek Szövetségének elnökeként (előtte és utána elnökségi tagjaként) tevékenykedett.
A technikai sokoldalúság, a különböző technikai megoldások variatív alkalmazása Szamódy Zsolt egyre terebélyesebb, egyre összetettebb fotográfusi életművével párosul a tatabányai művész három évtizedet átfogó képalkotó munkásságában, amelyben pontosan megjelölhetők az ágazati vonzódások, illetve a műfaji és a tematikai súly- és gócpontok. Így a pályakezdő alkotószakaszban a színes táj- és csendélet-kompozíciók, majd a tatabányai ipari emlékek létezésmódjait, pusztulását, a bányavidék fokozatosan eltűnő munka- és életképeit rögzítő szociofotók együttese, később a tatai Öreg-tó pszeudolényének nyomait kutató, lírai konceptuális fotóetüd, s az ezredfordulót követően az Adria-eszményeinket és -emlékeinket átíró tenger- és tengerpartképek nagyszabású tájképsorozata, illetve a mikrojelenségekre koncentráló felvételek és a távoli, keleti, számunkra egzotikus vidékeket és városokat, civilizációkat, jelenségeket megörökítő riportfotók kollekciói illeszkednek a Szamódy-munkásságba.
2021 elején az emberiség egy pillanatra elhitte, hogy túl van a pandémia nehezén. A vakcinák elkészültek, a második hullám kezdett alábbhagyni, néhány sporteseményre pedig visszatérhettek a nézők, még ha csak korlátozott számban is. A februári Super Bowlt például sikerült egy maréknyi néző előtt megrendezni (nagy részük egészségügyi dolgozóként érdemelte ezt ki) Tampa Bayben, ahol aztán a történelem során először olyan csapat örülhetett, amely hazai pályán játszott. A Tampa Bay Buccaneerst csúcsra juttató Tom Brady hetedszer emelhette magasba a Vince Lombardi-trófeát, amivel egyértelművé tette, hogy hiába hagyta ott húsz év után a New England Patriots együttesét, Bill Belichick nélkül is páratlanul nagy klasszis.
A februári Australian Opent rendkívül szigorú kritériumok mentén, de szintén korlátozott számú publikummal rendezték meg, ahol elkezdődött Novak Djokovics menetelése, ami egészen a tokiói olimpia elődöntőjéig tartott. A szerb klasszis Melbourne után Párizsban és Wimbledonban is győzött, amivel már ő is 20 GS-tornagyőzelemnél tart, akárcsak Roger Federer és Rafael Nadal. Sőt akár meg is előzhette volna őket, de a US Open döntőjében simán kikapott Danyiil Medvegyevtől, így a Golden Slam (négy GS-tornagyőzelem plusz olimpiai arany) mellett a Grand Slam sem jött neki össze, ettől függetlenül szenzációs évet zárt.
Tavasszal elindult a Formula–1 is, amiről a szezon előtt mindenki azt hitte, hogy ismét a Mercedes megkérdőjelezhetetlen dominanciáját hozza, hiszen már mindenki a 2022-es idényre készül az új autókkal és szabályokkal. De a Red Bull beleköpött a németek levesébe, remek kocsit épített, Max Verstappen pedig végleg bebizonyította, hogy felnőtt a feladathoz. Egészen kiélezett csatát vívott Lewis Hamiltonnal a világbajnoki címért, ami aztán az utolsó futam utolsó körében dőlt el, és biztosra vehetjük, hogy még évek, évtizedek múlva is mindenki emlékezni fog erre az évre. A két élmenő csatája többször is ütközést eredményezett – ki tudná elfelejteni például a monzai balesetet, amikor Verstappen versenygépe Hamiltonén landolt?
A labdarúgó-Európa-bajnokság is hosszú ideig lesz még beszédtéma. Először fordult elő, hogy nem országok, hanem városok voltak a házigazdák, Budapest is rendezett négy mérkőzést, méghozzá telt ház előtt. A magyar válogatott derekasan helytállt a halálcsoportban, a 2014-es és a 2018-as világbajnok számára is túl nagy feladatnak bizonyult. Sajnos Christian Eriksen szívinfarktusa is beleégett az emberekbe, viszont a szakszerű és gyors segítségnyújtásnak köszönhetően nem történt tragédia, a kiváló középpályást sikerült újraéleszteni, pár nappal később pedig a kórházból is kiengedték. A dánok aztán az egész világ kedvencévé váltak, és meg sem álltak a legjobb négyig. Az Eb-t végül az olaszok nyerték, akik drámai módon, tizenegyespárbajjal győztek a Wembley-ben Anglia ellen.
A tengerentúlon Copa América-lázban égtek az országok, amelyet Brazíliának beugróként kellett megrendeznie. A hazaiak be is jutottak a döntőbe, ott azonban Argentína jobbnak bizonyult, Lionel Messi pedig első (fontos) trófeáját nyerte a válogatottal, amivel megalapozta hetedik Aranylabdáját. Alig egy hónappal később viszont már nem örömében, hanem bánatában sírt, ugyanis a Barcelona csődközelbe került, emiatt nem tudta megtartani a klasszist, aki így 21 év után elhagyta a gránátvörös-kékeket, és a PSG-hez igazolt.
Rovataink a Facebookon